Гайо Геррманн
Гайо Геррманн | |
---|---|
Ганс-Йоахім Геррманн | |
Ім'я при народженні | Hans-Joachim Herrmann |
Прізвисько | Гайо |
Народження | 1 серпня 1913 Кіль, Шлезвіг-Гольштейн |
Смерть | 5 листопада 2010 (97 років) Дюссельдорф, Північний Рейн-Вестфалія |
Поховання | море |
Країна | |
Рід військ | |
Роки служби | 1935–1945 |
Звання | Оберст |
Командування | 7./KG 4, III./KG 30, JG 300, 9-та авіаційна дивізія |
Війни / битви | Громадянська війна в Іспанії Друга світова війна Польська кампанія (1939) Битва за Британію Югославська операція Оборона Мальти Грецька операція |
Нагороди | |
|
Ганс-Йоахім (Гайо) Геррманн (нім. Hans-Joachim «Hajo» Herrmann; *1 серпня 1913, Кіль, Шлезвіг-Гольштейн, Німецька імперія — †5 листопада 2010, Дюссельдорф, Північний Рейн-Вестфалія, ФРН) — німецький пілот бомбардувальних і винищувальних частин Люфтваффе Другої світової війни, оберст. Один з найбільш високопоставлених і впливових офіцерів ВПС Третього Рейху.
Після війни, ставши адвокатом, присвятив своє життя захисту в судах нацистських і неонацистських діячів, вкрай правих радикальних політиків. Ніколи не приховував і відкрито заявляв про свою жорстку ревізіоністську позицію з Голокосту.
Гайо народився 1 серпня 1913 року в німецькому місті Кіль. Почав літати на планерах, будучи учнем місцевої гімназії.
Військова кар'єра Геррманна почалася в 1935 року як офіцера піхотного полку Вермахту. У тому ж році був переведений до Люфтваффе.
У 1936 році, записавшись добровольцем до Легіону «Кондор», Гайо вирушив до Іспанії для підтримки прихильників Франциска Франко у Громадянській війні, що там розгорілася. Під час війни літав у складі бомбардувальної ескадри KG 4, скоїв у її складі нальоти на Мадрид, Більбао, Картахену, неодноразово удостоювався похвали від командування за свою сміливі дії в повітрі.
На ранніх етапах Другої світової війни як пілот «Heinkel He 111» Геррманн діяв у Польщі та Норвегії. У вересні 1939 брав участь у боях у Польщі. У січні 1940 III./KG4 перебазувалася на аеродром Люнебург за 45 км на південний схід від Гамбургу. Діючи звідти, «Хейнкелі» регулярно атакували кораблі союзників спочатку біля узбережжя Норвегії та в Північному морі, а потім і в районі Ла-Маншу[1].
У 1940, вже на посаді командира сьомої ескадрильї KG 4, Гайо взяв участь в битві за Британію, здійснив безліч вильотів на бомбардування наземних об'єктів Великої Британії. За активну участь в операції обер-лейтенант Геррманн був нагороджений Лицарським хрестом в жовтні того ж року.
У лютому 1941 року підрозділ Гайо було перекинуто на Сицилію. Базуючись в Італія, KG 4 вела підтримку піхотних частин Вермахту в мальтійської і грецької операціях. В одному з нальотів на порт грецького міста Пірей Геррманну вдалося скинути бомбу на корабель, що перевозив боєприпаси. У результаті здетонував зміст трюму судна і стався вибух величезної сили, що потопив ще одинадцять британських кораблів і серйозно пошкодив сам порт, після чого він не міг функціонувати багато місяців.
На початку наступного року Геррманна призначено командиром третьої групи KG 30. Підрозділ базувався в Норвегії і здійснював нальоти на арктичні конвої. Найбільшого успіху ескадра добилася при атаках на кораблі PQ-17. Організаторські здібності Гайо були помічені командуванням ВПС, і в липні 1942 року за особистим розпорядженням Германа Герінга Геррманна переведено в Генеральний штаб Люфтваффе, де став близькою довіреною особою рейхсмаршала. За час кар'єри льотчика-бомбардувальника Хайо здійснив понад 320 бойових вильотів, потопив 12 кораблів противника загальним тоннажем в 70 тисяч тонн. Тричі був збитий, стрибав з парашутом.
У Берліні Геррманн працював в групі «Т», що відала плануванням виробництва винищувачів і бомбардувальників[1]. Незабаром після прибуття до розпорядження Генерального штабу Люфтваффе влітку 1942 року, Геррманн отримав призначення поповнити штат Оперативного штабу. У новій для себе іпостасі Гайо проявив свої найкращі тактичні, оперативні та новаторські якості. За його ініціативою в Люфтваффе була створена принципово нова тактика у віддзеркаленні нальотів бомбардувальної авіації союзників, що отримала назву «Дикий кабан» (нім. Wilde Sau). Першою подібною ескадрою стала Jagdgeschwader 300 — і Геррманна призначено її першим командиром. Тактика «Дикий кабан» являла собою використання винищувачів у режимі, так званої, «вільного полювання», більш притаманного денній авіації, з коригуванням дій спостерігачами зі землі. Гайо запропонував використовувати змінні патрулі біля міст і великих промислових об'єктів Німеччині — до того часу нічні винищувачі піднімалися у повітря лише при наближенні бомбардувальників противника. Результати не змусили себе чекати — літаки союзників просто не могли пробитися крізь щільні заслони «мисливців», найчастіше повертаючись на британські аеродроми, не виконавши мети. Але головною проблемою «Дикого кабана» були дуже високі втрати серед винищувачів Люфтваффе в результаті їх частих сутичок. Причина — неможливість зв'язку між винищувачами-«мисливцями» внаслідок дотримання повного радіомовчання. Незадоволене цими проблемами командування Люфтваффе обмежило використання тактики Гайо до початку 1944 року. Особисто взявши участь у відбитті нічних атак союзників, Геррманн збив 9 4-моторних бомбардувальника противника. У серпні 1943 року його нагороджено Дубовим листям до свого Лицарського хреста.
У грудні того ж року Геррманна призначено Інспектором Люфтваффе німецьких сил протиповітряної оборони. Через рік Хайо став Головним інспектором ППО і був удостоєний мечів до Лицарського хреста з Дубовим листям. У кінці 1944 року оберст Геррманн отримав нове призначення — командир 9-ї авіаційної дивізії люфтваффе.
У цей же час Гайо очолював проект ВПС Німеччини, що називався «Rammjäger»[2] (пізніше отримав назву «Зондеркоманда Ельба» (нім. Sonderkommando Elbe). Сюди набиралися льотчики-добровольці, в основному у віці від 18 до 20 років, які навчалися на полегшених модифікаціях «Messerschmitt Bf.109». Ідея проекту полягала у створенні підрозділу, що літає на легких, вертких літаках, пілоти якого повинні таранити бомбардувальники супротивника, целя по хвосту або крилам. За задумом Геррманна такі дії повинні були б завдати відчутної шкоди ВПС союзників, тому що, незважаючи на очевидні втрати серед молодих пілотів Люфтваффе, мав би місце психологічний фактор камікадзе, який негативно б позначався на самовладання британських і американських льотчиків. «Ельба» була запущена в квітні 1945 року і, по суті, не мала часу проявити себе належним чином. 7 квітня з'єднання Геррманна з 138 «Месершмітів» вилетіло на перехоплення групи літаків ВПС США, що складалася з 1300 бомбардувальників і 830 літаків ескорту. У результаті годинного бою загинуло близько 60 молодих німецьких пілотів, на базу повернулося 50 винищувачів, втрати союзників при цьому були мінімальні — 14 «B-17» і один «B-24».
Прославлений німецький ас Адольф Галланд після війни назвав цю бійню «вбивством хлопчаків» і сказав, що «Геррманн є другим військовим злочинцем Люфтваффе після Герінга».
- Іспанський хрест в бронзі з Мечами
- Почесний Кубок Люфтваффе (28 грудня 1940 року)[3]
- Знак бойового пілота Люфтваффе у золоті з гравіруванням «300»
- Комбінований Знак Пілота-Спостерігача у золоті з діамантами
- Німецький хрест в золоті (5 червня 1942)
- Залізний хрест (1939) 1-го і 2-го ступеня
- Лицарський хрест з дубовим листям і Мечами
- Лицарський хрест (13 жовтня 1940) — обер-лейтенант, командир 7-ї ескадрильї KG 4[4]
- Дубові Листя (№ 269) (2 серпня 1943) — майор, командир JG 300[4]
- Мечі (№ 43) (23 січня 1944) — оберст, Інспектор ППО Німеччини[4]
11 травня 1945 року в Австрії Хайо здався в полон радянським військам, провів десять років у таборах під Казанню і у Воркуті.
Після повернення до Німеччини він почав вивчати право і оселився в Дюссельдорфі. Отримавши ліцензію адвоката, Геррманн став відомим у Європі захисником нацистських та неонацистських діячів, вкрай правих радикальних політиків. Його клієнтами були Отто-Ернст Ремер, Девід Ірвінг, Фред Лейхтер та інші.
У 2008 році Геррманн відсвяткував своє 95-річчя. У травні 2010 року Хайо був почесним гостем «Дня національного опору» — Конференції німецьких ультраправих[5].
Помер у віці 97 років в Дюссельдорфі[6]. Був найстаршим, з трьох живих на той час, кавалерів Лицарського Хреста з Дубовим листям і Мечами.
- Цитати
- ↑ а б Херманн «Хайо» Ханс-Иоахим. Архів оригіналу за 25 березня 2010. Процитовано 22 вересня 2010.
- ↑ дослівно «Мисливці за таранами», по суті камікадзе
- ↑ Obermaier 1989, p. 34.
- ↑ а б в Scherzer 2007, p. 385.
- ↑ Das war das Schlagetertreffen 2010 im Rheinland — Ein Teilnehmerbericht [Архівовано 1 жовтня 2010 у Wayback Machine.] (нім.)
- ↑ The Daily Telegraph, 24.11.2010
- Бібліографія
- Berger, Florian (2000). Mit Eichenlaub und Schwertern. Die höchstdekorierten Soldaten des Zweiten Weltkrieges. Selbstverlag Florian Berger. ISBN 3-9501307-0-5.
- Fellgiebel, Walther-Peer (2000). Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939—1945. Friedburg, Germany: Podzun-Pallas. ISBN 3-7909-0284-5.
- Hermann, Hajo (1993). Bewegtes Leben. Kampf- und Jadgflieger 1935—1945. Universitas Verlag. ISBN 3-8004-1291-8.
- Hermann, Hajo (2003). Als die Jagd zu Ende war. Mein Flug in die sowjetische Gefangenschaft. Universitas Verlag. ISBN 3-8004-1452-X.
- Obermaier, Ernst (1989). Die Ritterkreuzträger der Luftwaffe Jagdflieger 1939—1945 (in German). Mainz, Germany: Verlag Dieter Hoffmann. ISBN 3-87341-065-6.
- Patzwall, Klaus D. and Scherzer, Veit (2001). Das Deutsche Kreuz 1941—1945 Geschichte und Inhaber Band II. Norderstedt, Germany: Verlag Klaus D. Patzwall. ISBN 3-931533-45-X.
- Schaulen, Fritjof (2003). Eichenlaubträger 1940—1945 Zeitgeschichte in Farbe I Abraham — Huppertz (in German). Selent, Germany: Pour le Mérite. ISBN 3-932381-20-3.
- Scherzer, Veit (2007). Die Ritterkreuzträger 1939—1945 Die Inhaber des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939 von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündeter Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchives (in German). Jena, Germany: Scherzers Miltaer-Verlag. ISBN 978-3-938845-17-2.
- Боевое применение Ju 88 [Архівовано 18 вересня 2010 у Wayback Machine.]
- Некролог по Гансу-Йоахіму Геррманну, The Daily Telegraph, 24 листопада 2010 [Архівовано 28 квітня 2011 у Wayback Machine.]
- Hajo Hermann (Rede Teil 1) Trauermarsch Dresden 2009 [Архівовано 5 квітня 2022 у Wayback Machine.] (нім.)
- Hajo Hermann (Rede Teil 2) Trauermarsch Dresden 2009 [Архівовано 3 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (нім.)
- Hajo Herrmann 95 Geburtstag Gedächtnisstätte Borna [Архівовано 12 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (нім.)
- Real Heinkel He-111 bomber and B-17 tour inside and out [Архівовано 23 травня 2018 у Wayback Machine.]
|
|
- Народились 1 серпня
- Народились 1913
- Померли 5 листопада
- Померли 2010
- Кавалери Лицарського хреста Залізного хреста з Дубовим листям та Мечами
- Кавалери Залізного хреста 1-го класу
- Кавалери Залізного хреста 2-го класу
- Нагороджені медаллю «За вислугу років у Вермахті» 3-го класу
- Нагороджені медаллю «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу
- Кавалери бронзового Іспанського хреста з мечами
- Учасники Громадянської війни в Іспанії з Німеччини
- Кавалери Золотого німецького хреста
- Нагороджені Комбінованим Знаком Пілота-Спостерігача в золоті з діамантами
- Нагороджені Почесним Кубком Люфтваффе
- Німецькі адвокати
- Оберсти люфтваффе
- Ревізіоністи Голокосту
- Уродженці Кіля
- Померли в Дюссельдорфі
- Поховані в морі